Fox-logoen. Jeg heter Lucas Foster, en av producerne av Jumper.
Og jeg heter Doug Liman, regissøren.
Og jeg heter Simon Kinberg, også producer og forfatter tilJumper.
Og det var Fox-logoen, som Lucas nevnte.
Som vi har sett en del ganger før.
Du burde ha teleportert vekk en av de bokstavene.
-Det ville vært en kul begynnelse. -De gjorde det i traileren.
Ok.
Du så vel det, så kom du på ideen nå.
Svært mulig.
Det er slik vi gjør mange ting.
-Det er hemmeligheten. -Nei.
Kaffe i Paris, surfet Maldivene...
Om vi skulle bruke fortellerstemme eller ikke
var noe vi diskuterte fra første dag.
Simon og Lucas var for det,
jeg gikk på filmskole, så
jeg likte ikke ideen om fortellerstemme.
Men filmen trengte det.
Uten fortellerstemmen er filmen litt håpløs.
Man får ikke noe begrep om filmens stemning, lekenhet
uten noe kontrapunkt til det man ser dramatisert.
Til slutt elsket jeg ideen om fortellerstemme
der Hayden Christensen faktisk fornærmet seerne.
Jeg tenkte.: "Jeg har ikke sett det før, når han kaller oss alle idioter. "
Og praktisk sett sprang vi i tiden,
vi gikk fram og tilbake mellom tidsperioder,
og fortellerstemmen hjalp oss å forbinde dem på en veldig naturlig måte.
Den hjalp også til å forstå at dette var Haydens film,
at man ikke tenkte.: "Vent nå litt, jeg kom for å se Hayden Christensen,
"og hvem er den fyren?"
Ja. Og jeg tror at denne type filmer,
særlig i filmer der noen kan teleportere,
bruker man tid på å diskutere kreftenes opprinnelse
og filmens opprinnelse, og i en viss forstand
var vi ikke tålmodige nok til å ville bruke for mye tid på det.
så dette med Hayden trekker oss stadig framover,
det trekker oss mot Haydens inntreden i filmen.
Denne delen av filmen, om den unge David,
hadde vi forskjellige lengder av.
Vi filmet mye til dette.
Ja. Jeg forelsket meg i AnnaSophia og Max.
De var fantastiske skuespillere, og jeg elsket alle scenene med dem.
Lucas og Simon minnet meg stadig om at det ikke var deres film.
"Kom deg til Hayden og Rachel. "
Det er vanskelig. Det var faktisk en omfattende affære å navigere
historiemessig, å forsøke å finne ut hvordan
Davids dilemma skulle etableres.
Men vi gjør det med en versjon der han er 14 år,
eller 1 7 år,
og ikke med han man vil se resten av filmen.
Og det er en vanskelig manøver å gjøre det pålitelig og emosjonelt.
Det er en veldig annerledes film,
men en av filmene vi så på,
bare som en strukturell modell, var Goodfellas.
l begynnelsen er Ray Liotta som barn, og hans fortellerstemme.
lronien med den eldre stemmen bidrar til å definere
rollefigurens stemme før vi møter skuespilleren.
Jeg synes vi skal snakke litt om det at
dette var en roman for unge voksne, at vi avviker veldig fra den,
og hvorfor.
Vi tok oss en del friheter med...
Vi likte strukturen i boka av Steven Gould,
men vi endret den litt.
Snakk litt om det.
Jeg forelsket meg i begynnelsen av boka,
og jeg tror disse første scenene ligner
boka.
Men det er aspekter ved Davids karakter, som vi skal se,
som jeg virkelig elsket, og jeg syntes det var en original vri på superhelthistorier,
så hvorfor ikke bruke den originaliteten?
Boka handlet om terrorisme, og ting som var...
Som hadde en annen tone enn vårt prosjekt.
Virket ikke som rette historien å fortelle med denne rollefiguren, og denne evnen.
Så vi tre brukte mye tid
både i LA og i leiligheten min i New York,
bare på å sitte og si.: "La oss skape en ny reise
"for denne rollefiguren, fra begynnelsen av. "
Det er ganske skummelt, for selv på dette stadiet
visste vi at vi skulle lage filmen. Og vi hadde et tidsskjema.
Det var ikke så fritt at vi kunne si.:
"Vi har all verdens tid på å finne ut av historien. "
Vi hadde skuespillere og startdatoer,
og vi fant på en verden som var ganske kompleks.
Ja, jeg tror det var januar, februar,
og vi skulle begynne å filme sommeren samme året,
-vi hadde ikke... -Vi hadde ingenting.
-Vi hadde essensen i romanen. -Vi hadde disse scenene.
-Ja. -Vi hadde den første...
-Strukturen i rollefiguren. -Som var i boka også.
Jeg tror vi tok strukturen i rollefiguren
og stemmen vi snakket om.
Tonen, essensen i boka.
Vi hadde ikke andre og tredje akt.
Vi hadde ikke historien eller skurkene.
-Ja. -Og det var det vi lette etter,
blant annet. Det å måtte skape et helt univers,
basert på forståelsen av disse kreftene,
kreftenes begrensninger, de som er etter dem,
hva slags våpen de bruker,
alt science fiction-superhelt-tilbehøret.
Det var ikke folk i boka.
-Ingen er etter dem. -Nei.
Vi hadde ikke engang begrepet om at noen var etter deg.
Nei.
Noe vi gjorde som var uvanlig, var all previsualiseringen
med hensyn til sprang.
Hva et sprang besto i, hva et sprangarr skulle bli,
ble først uttenkt
ganske tidlig, parallelt med historieprosessen.
Og det er ganske unikt.
Vanligvis har man manuskriptet,
så begynner man å håndtere det som en fremstillingsprosess,
der man bryter ned historien i bestanddelene
og forsøker å visualisere dem.
Vi gjorde begge deler samtidig,
vi brukte previsualisering som et kreativt verktøy, for å begrepsliggjøre
-noe det var vanskelig å fange, visuelt. -Ja.
Det var så mange versjoner av spranget, og sprangarret...
Det å ha et sprangarr betydde at seerne kunne følge det.
Ja.
Folk kan følge det, det kan bli vevd inn i historien.
Jeg var interessert i at spranget skulle ha følger,
motsatt andre superheltfilmer, der noen kan ha en evne,
men slipper å betale for det.
Det var viktig for meg at det kostet noe,
og vi snakket mye om det,
og hvorvidt du ble sliten av det,
om man ville tæres av det.
Vi tenkte ut en rekke priser en rollefigur kunne betale
for sprang. Man flyr i et fly, og det er passende,
bortsett fra at man varmer opp kloden hver gang,
eller etterlater en turbulens som dreper fugler bak deg,
at sprangene ville ha konsekvenser,
og det er kanskje der arret kom fra.
Vi snakket om å jage det enda mer. Vi endte opp med å gjøre det mer subtilt,
med hensyn til hva man utsetter universet for
når noen etterlater seg slike arr.
Ja, det er vitenskapelig, det er fysisk, det er psykologisk, det er moralsk.
Vi snakket om alle mulige konsekvenser
ved å ha en overnaturlig evne, for jeg så også på det slik at.:
"Hvis man våkner om morgenen
"og er helt annerledes dagen før,
"er det som å våkne og ha et ekstra lem, eller å ha mistet et lem. "
Man må tilpasse seg forandringen,
og den tilpasningen medfører økte smerter som vi ville dramatisere.
Jeg følte det også var viktig...
Doug sa at det måtte ha emosjonelle konsekvenser
og konsekvenser for jorda. Vi hadde en stor diskusjon
om de miljømessige effekter av sprang,
men det var en del av prosessen med å skape paladinere,
å validere paladineres agenda, som er...
David og de andre springerne kan sies å gjøre skadelige ting,
de har krefter som er unaturlige.
Og det var interessant for oss.
Vi gjorde det ikke slik man pleier.:
"Å, superhelten gjør heroiske ting hele tida. "
Det har konsekvenser å ha slike store krefter.
Man kan teleportere folk, og vi lagde previsualiseringer og historier...
Simon snakket alltid om at han var en forsterker.
Superkraft. At det forsterker
de naturlige tendensene dine, at det ikke...
Det er ikke en film der superkrefter har moralsk betydning.
Her er ingen tante eller onkel som forteller deg at du har ansvar.
Du har bare denne kraften
og samme hva tilbøyelighetene dine var på forhånd,
vil du bli flinkere til å gjøre det mer effektivt.
Ja, og jeg tror
at en ting som appellerte til oss alle
var at det er en ærligere beskrivelse av hva som ville skje
med tenåringer og 20-åringer
hvis de plutselig fikk krefter til å gjøre som de vil.
At de fleste, alle tenåringer, ikke er politibetjenter
eller soldater eller brannmenn, de er ofte ganske rebelske,
-de er ofte lovbrytere. -Og de fleste flykter fra problemene.
-Ja. -Og det er et ganske tradisjonelt
og ærlig karaktertrekk, og hvis man kunne teleportere,
-ville det bare forsterke evnen til å... -Det forsterker det. Ja.
Og jeg tror at motsatt, på en måte,
ville vi skape skurker som, i motsetning til de fleste superskurker
i superheltfilmer, som vil ødelegge verden,
er de som vil redde verden.
Skurker med en dystrere moral
slik vår helt har en tvetydig moral.
Jeg tror det er verdt å nevne
at til tross for Sisqó-håret Samuel Jackson har,
som vi hadde det gøy med...
Vi lagde en person som er en sann troende,
og som tror at det han gjør er moralsk riktig.
Og han gjør det ikke for personlig vinning, ikke som Jokeren
eller en annen typisk skurk man ser i en typisk...
Han gjør det av denne grunn.
Dette er bare et lite eksempel, på hva springere kan gjøre med kraften.
Man kan finne mange gode grunner til at
man vil hindre verden fra å ha mennesker med slike krefter.
Vi brukte tid på å snakke om hvorvidt
vi skulle gi Roland faktiske, konkrete eksempler.
Om vi skulle bygge det inn i manus.
Eller se springerne gjøre det.
lstedenfor at han raner banken, som krever offer,
men som ikke er en trussel mot verden, å se scener med ham, forestille seg...
Springe inn i Det hvite hus,
eller springe inn i et missil og putre omkring.
Det er mange ting han kunne gjøre som ville være truende
for flere enn de som har penger i en bank.
Det er mer utfordrende som filmskaper,
men jeg liker uklarheter og skiller, og ikke å ha
en konkret skurk, og ikke å ha en konkret helt.
Denne scenen, bankranet,
var en av de jeg forelsket meg i
da Lucas viste meg prosjektet.
At dette var hans første instinkt.
At han styrer kraften, og at det første han gjør er å rane en bank.
En annen filmskaper
ville ha snakket til gruppa.:
"Det er her han begynner, og hvordan får vi han til å
"innse mot slutten av filmen at han kan gjøre mye mer med kraften.
"Han kunne dra til Afrika, hjelpe flyktninger. "
Jeg var ikke interessert i det.
Jeg likte at vi begynte med at han ranet banker,
og at han mot slutten teoretisk sett dreper Samuel Jackson.
Her er en scene hvor den eldre versjonen av David
ser på strid på TV og ignorer det,
han er ikke en som...
Vi lagde ikke en David som hadde tendens til...
Vi snakket om det en stund.
Først sa vi.: "Kanskje når vi møter Hayden
"har han lengtet etter Rachels rollefigur
"i alle disse 10 årene, og man treffer ham... "
Simon skrev tilmed en scene der han var alene i baren
og en jente snakker til ham,
og han ikke vil ha noe å gjøre med henne.
Og vi.: "Den fyren er skikkelig kjedelig.
"Hvordan skal vi kunne heie på ham?"
Det er sprøtt, men vi tenker.: "Vi skal heie mer på ham
"hvis han bruker kraften til å ligge med damer over hele verden
"enn hvis han er eremitt, som venter på Millie. "
Det vi sa, var.: "Ønskeoppfyllelse. "
Hvis man har en kraft og ikke er helgen,
hvem er opptatt av å bedre verden, hva ville du gjøre med den?
Først ville du vise muskler. Du ville finne ut.:
"Jeg skal surfe i Maldivene
"og jeg skal spise lunsj på sfinksen. "
Og 15 andre ting vi tenkte en ekte person med de kreftene
ikke var superhelt på noen måte.
De ville bare gå og oppleve det beste i livet
som en teleportør kunne slippe unna med.
Noe som er vanskelig, for
når man ser på vellykkede sjangrer,
som folk elsker,
er det en grunn til at oppskriften er sann og velprøvd.:
Fordi de er effektive emosjonelt sett.
Å lage en rollefigur i begynnelsen av filmen
man ikke mener er en snill fyr, men som er morsom,
er vanskelig å få til uten å fremmedgjøre seerne.
Denne scenen diskuterte vi mye,
da jeg ville ha den med.: "Hvor langt kan man gå?"
l dette tilfellet, støttet Fox oss,
den eneste kommentar var, opprinnelig var det brann,
og de sa.: "Han kan ikke etterlate brannmennene. "
Fordi seerne aldri vil tilgi ham
for at han ikke hjalp brannmennene.
Men det er litt mer ikonisk, for i Spider-Man
og gamle Superman, er det mange superhelter som...
Det er en viktig ingrediens i sjangeren.
Man går inn i en brennende bygning for å redde babyen.
Så nært kom vi til brennende bygning med baby.
Jeg tror det hemmelige rommet er viktig i filmen.
Det sier mye om Davids rollefigur,
at han har et så innesperret sted som bare han kan nå som springer.
Det er en liten ting, ikke en stor action-greie,
det er noe som forteller deg det du trenger å vite
om David-rollefiguren hvordan han er orientert,
i det minste når vi treffer ham,
før verden oppdager hans lille kloster.
Vi skal møte Griffin i denne scenen.
Som jeg sa, vi valgte fra forskjellige retninger. Jeg sa.:
"Det er han som bruker kreftene, han lever livet til fulle,
"og det er han vi vil begynne med. "
Men da jeg ble introdusert til prosjektet,
var det i manuset, og Griffin var skapt,
som ikke var en rollefigur i boka.
David Goyer, den første forfatter av manus,
skapte ham ut av tomme lufta.
Tanqueray og tonic. To, takk.
De er ikke venner i filmen ennå,
men jeg likte forholdet deres, og jeg tenkte
at det var uvanlig i en superheltfilm,
det å ha en superhelt til med de samme kreftene,
eller kanskje en som er enda bedre
enn han som vil være helten i filmen.
Kanskje vi skal snakke litt om prosessen,
for vi snakker ting vi prøvde...
Arbeidsprosessen vi har vært gjennom, to filmer til sammen,
vi jobbet alle med Mr. & Mrs. Smith, og nå denne,
vi setter oss i et rom, også når vi er
på filmsettet, når vi filmer,
og prøver nesten utenkelig mange forskjellige avenyer
før vi velger gata vi skal filme.
Mange ganger, for vi begynte et sted
der vi ikke hadde noe valg.
Han er ikke bare en helt,
så vi kan ikke bare si.: "Ja, ok, la oss gjøre det gode gamle.:
"'La en skurk prøve å ødelegge verden, "'
for hva om Sam Jackson hadde en bombe og ville sprenge New York?
Hayden ville sagt.: "Jeg ville dra
"alle andre steder enn New York, for det stedet er ganske farlig. "
Det øyeblikk en bestemmer kursen,
slik vi gjorde på Smith sammen, og nå på Jumper,
der man ikke nødvendigvis har mulighet til å gjøre klisjéaktige ting,
for man bare...
Vi snudde på sjangerkonvensjonen,
derfor kunne vi ikke falle tilbake på ting vi kjente godt,
for vi kjente alle sjangerkonvensjonene.
Vi måtte bare leke med dem, justere dem,
oppfinne dem, i enkelte tilfeller, for at det skulle passe,
at vi hadde en rollefigur som ikke adlød konvensjonene.
Det er en bra prosess,
for det tvinger alle til å vie seg til det.
Vi har mange diskusjoner,
noen ganger vokser de og blir krangler,
men det er bra, for alle må rettferdiggjøre
sitt synspunkt.
Man kan ikke falle tilbake på noe velprøvd.
Vi har en helt i filmen som kanskje ikke er helten
i store deler av den.
Simon, som du sa, her er Sam Jackson,
han er den eneste rollefiguren i filmen som vil redde verden.
Gjøre noe uegoistisk.
Se der, der har vi mannen vår, det er vår helt, teoretisk sett.
Det er han som redder verden.
Og vi snakket alltid om
at det alltid er et spørsmål om perspektiv.
Perspektivet til enhver skurk i filmen,
selv om man ikke snakker om filmens Joker.
Og enda mer komplekse superskurker, som Magneto,
eller skurker som har et sammenhengende perspektiv.
Fra deres perspektiv, som fra Hitlers eller en annen ond person,
-har de rett. -De har rett.
De kan rettferdiggjøre det.
Ellers ville de ikke gjøre det de gjør hver dag.
Det var interessant å undersøke, denne filmen kunne være
Griffins film, som helten, Sams film, som helt,
det kunne være Diane Lane, moras film, som helten.
Alle disse, som på hver sin måte
-er en skurkehelt. -Kanskje den personen
som i minst grad er stjerne i historien er Hayden Christensen, her.
Noe annet vi bør snakke om, for det var et bevisst valg,
fra vår side, var at filmen fant sted i vår verden,
den finner ikke sted i en opphøyd virkelighet,
og vi følte ganske sterkt,
og Doug uttrykte det sterkt,
at det er mer slående at springeevnen skjer
i den virkelige verden, eller på bakgrunn av den,
enn i en opphøyd virkelighet, som Spider-Man eller Batman
eller disse andre filmene bebor, der ingenting er ekte,
der settene, utstyret og kostymene
og alt er konstruert ned til fingerspissene,
at det antar tegneserieform.
Vi ville ha den virkelige verden, og hva ville skje
med slik kraft i den virkelige verden.
For å eksistere i en verden
der rollefigurene refererer til tegneserier.
Så ekte er den verdenen.
Det er en verden der de faktisk leser tegneserier.
Jeg husker at bakgrunnen
var noe Lucas utviklet,
og ga til deg, Doug, så kom dere sammen
-med det til meg, og jeg husker... -Vi tryglet deg.
Uansett, jeg husker at Dougs innfallsvinkel,
før jeg visste noe om den annet enn at den het Jumper,
i og med at du, Doug, vi alle, ville ha
superheltsjangeren slik du hadde gjort det i Bourne,
og James Bond-filmene, som er å humanisere og begrunne
og naturalisere det som hadde blitt en surrealistisk, hyperrealistisk,
vanvittig og latterlig sjanger.
Du ville ha den taktil, og av vår verden igjen.
Det var hensikten.
-Og alle valgene dreide seg om det. -Jeg tror materialet
begynte i den retningen, for du hadde
en protagonist i David Rice som gjorde noe
som føltes mer naturlig for meg enn det
for eksempel Tobey Maguires rollefigur gjør i Spider-Man,
for det å rane banker føltes.:
"Hvorfor ikke?" Det er det folk jeg kjenner ville gjøre.
En annen ting vi kan nevne er det at
vi gjorde en del undersøkelser om
hva som var mulig og umulig,
hva er teleportering, har det blitt gjort før,
er det en vitenskapelig basis for det, og alt det.
Og hvordan fange en som kan teleportere?
Det var teknisk interessant, som med...
Fysikken involvert.
Hvis man tjoret noen fast slik, og de henger fast
og hvis man fester det i grunnen, hvis de prøver å springe vekk,
vil de nå være forbundet med to forskjellige rom.
Og fysikkens lover vil ikke tillate det. Den vil trekke dem tilbake.
Vi poengterte det senere, med den elektriske ladningen
som gjorde noe med Davids nervesystem,
slik at den forstyrret sprangevnen hans.
Eller i det minste store sprang.
Dette var bevisste valg.
Vi snakket oss gjennom
"Hva er forskjellen på psykisk teleportering
"og å teleportere et molekyl i en maskin?"
Vi prøvde å finne en basis for det, som føltes troverdig.
l hjørnet av bildet er New York 1 TV,
det er for meg en bitte liten detalj,
med hensyn til filmens tekstur og det å gi realisme
til det fysiske, hvor ideen var at radio- og TV-bølger kommer
gjennom portalen... Gjennom ormehullet med springerne,
med Hayden, når han hopper. Så med ham, blir en TV-skjerm
i Ann Arbor plutselig New York 1.
Det er en del av... Sprang medfører komplikasjoner.
Det har konsekvenser. Man kan ikke springe overalt.
Man vil ødelegge alles evne til å se på TV,
for alle signalene forstyrrer hverandre.
Det er en teknisk liten ting, men det var viktig for meg
at det er konsekvenser. Selv om de er veldig små.
Vi brukte miljøeffekt-ideen til at radio fra Paris
kom gjennom et annet sted,
-hvis en springer åpnet en... -Eller at det kom snø,
-eller vann. -Eller lys.
Man kunne slutte at hvis man sprang fra Sahara til arktiske strøk,
vil man få kald luft eller varm luft gjennom
til miljøet, og det kan ikke være bra.
Det er ikke det at det er så viktig at Sam Jackson
bruker det som unnskyldning til å gå på jakt.
Det gir bare litt mer tekstur,
for Sam Jacksons motiv er å operere i mye større skala.
La oss ta et religiøst perspektiv...
"Hitler hadde en springer, og jeg har en konkret...
"Jeg kjenner den konkrete skade en springer kan forårsake. "
Vi har snakket om det.
Ja. Og vi skrev dialog og scener rundt det.
-Til slutt føltes det som... -En filmaktig greie
som man liksom... Det føltes ikke ærlig.
Ja. Og jeg tror ideen med filmen,
med hensyn til hastighet,
er at filmen på visse måter springer
som de faktiske springerne selv.
Og å senke hastigheten for å ha kaudervelsk presentasjon
føltes feil.
Det bryter med filmens særpreg.
Jeg følte at filmen skulle leve så fort en teleporter lever sitt liv.
Og scenen som er mest
skrevet på nytt i hele filmen, er den som kommer her,
hvor han treffer Rachel Bilson igjen, for...
Det var viktig for meg og for oss
at Hayden ikke hadde lengtet etter Rachel i 10 år.
De måtte forenes,
og vi måtte få dem til Roma så fort som mulig.
Det pleide å skje over flere dager
og flere scener.
Det var en tregere oppbygning,
og det var et slags gjennombruddsøyeblikk
da Simon begynte å leke med ideen om å droppe alt det kjedelige.
Det føltes tematisk
forbundet til folk som kan springe, for de kan springe fra kjedelige ting.
Vi diskuterte hvorvidt vi skulle prøve å dramatisere
på et tidspunkt at Hayden dropper noe
vi andre måtte lide oss gjennom.
Som køer. Å stå i kø og slikt.
Og vi brukte ikke det som en egen scene.
Åpenbart ikke... Vi er effektive med hensyn til historien.
Det er ikke mye ekstra her.
Det er en aggressiv progresjon.
Det var interessant å undersøke ideen om...
Hvis man har rollefigurer som selv dropper det kjedelige i livet,
vil man automatisk få en filmhastighet som...
"Hvorfor ikke invitere henne til Roma etter to sekunder?"
For en som kan teleportere, er det...
Men dog, denne scenen, det å prøve å...
Gjennombruddet føler jeg var å introdusere Mark.
Før Mark var i scenen, var det mer redigering.
"Hvordan få to personer fra et tidspunkt
"der de ikke har møttes, der de sier hei for første gang,
"til å dra til Roma? Hvordan få til det i én scene?"
Jeg syns heller du skal lage en drink til meg, snuppa.
Jeg tar gjerne litt av disse.
Vi fikk Mark, og det å få hele det trettekjære forholdet
fra unge Davids fortid akselererer båndet
som David og Millie har.
Det gjorde det mulig for David å si.: "Jeg vet det er galskap, men
"vil du være med til Roma?"
Og en rollefigur vi ikke har snakket mye om,
som også gikk gjennom mye utvikling i manuset.
For oss fortsetter prosessen
til siste scene.
l løpet av produksjonen, det å jobbe med skuespillerne...
Var Millie virkelig en rollefigur...
Og jeg husker ikke når i prosessen det ble klart,
men ideen var at hennes drøm alltid var å komme vekk fra Ann Arbor,
å reise rundt i verden. Det passer med hva hans kraft er.
Jeg tror ikke det var noe vi arvet,
eller noe som allerede var etablert,
det var noe vi oppdaget,
den gang du ikke var tilgjengelig og jeg traff...
Da du insisterte på at du ikke kunne skrive, møtte jeg forfatterne.
En av forfatterne kom med ideen, og jeg sa.:
"Vi ansetter deg ikke, men hvis det er greit,
"bruker jeg den ideen.
"For jeg tror den har en vakker eleganse. "
Ja. Og det føles ærlig.
Når man får en idé
som passer så fint med resten av filmen,
men også føles ærlig, emosjonelt,
er det et godt valg.
Jeg tror at noe jeg likte ved den,
som vi snakket om, var David som en perfekt mann for Millie,
på en pussig måte, for han lever hennes drøm.
Men han kan ikke fortelle henne det.
Og hun vil finne ut senere i filmen at
David får gjøre alle de tingene hun hadde håpet å gjøre.
De får en pussig relasjon som resultat,
for livet hans har blitt hennes drøm. Så det fungerte veldig bra.
Og vi prøve å være subtile. Vi var ikke for eksplisitte.
Du ser det i skapet hennes, hun har disse tingene,
når du treffer unge Millie i gangen.
Vi hinter om det, men det ligger under historien.
Det gjennomsyrer alt som angår deres forhold.
Det er en fantastisk for henne å være i Roma,
å få dra til Roma og se alle tingene
hun trodde hun aldri ville få se,
i alle fall ikke så raskt.
Og det gjelder de fleste.
Sannheten er at hun i en viss forstand er
den normale eller ekte personens synspunkt i filmen.
Og hun er faktisk passasjeren
på samme måte som seerne er passasjerene i filmen.
l en viss forstand slik Franka Potente var i Bourne ldentity for deg.
Hun er vår åpning inn i dette vanvittige universet.
Vi var i Colosseum mens vi filmet,
og alle som står i Colosseum ville bli like blendet som henne.
For springere, som kan fare inn og ut og sitte på sfinksen,
er den eneste måten å gjøre det spennende igjen
å se det gjennom noen andres øyne.
Ja, hun er fortsatt forbløffet,
og han har mistet litt kontakt med forbløffelsen.
Og det gjør dem perfekt for hverandre, uten at det blir sagt.
-Så bli med meg, da. -Bli med deg?
Denne scenen, som de fleste, var
vesentlig lenger, men det var helt... Alt var bygd inn i scenen.
Det å slippe det kjedelige,
og bare innse.: "Ok, vi dropper de fire scenene Simon har skrevet,
"som bare skulle få ham til å si.: 'La oss dra til Roma. "'
Vi droppet dem ikke helt. Vi filmet...
Hva filmet vi?
Dem idet de gikk opp til hennes leilighet, og den slags.
Vi har det grunnleggende.
Nei, vi filmet... Nei, Doug, vi gjorde det.
-Ikke med Rachel. -Ja, ikke med Rachel.
Ja.
Jeg mener, vi fant en ny skuespiller
til den kvinnelige rollen, Rachel Bilson,
et stykke inn i produksjonen, fordi
rett før vi begynte å filme, fant vi eldre skuespillere til hele filmen.
Det var en instruks fra Fox, da de skrev under,
men vi ble med på det.:
"Ville ikke filmen bli mer interessant hvis rollefigurene var eldre?"
Det er en interessant... Dette var en stor utvikling
som skjedde en uke før vi begynte å filme.
Og dette er i bøkene, og alle tidligere versjoner av manus.
Hva om han var 25 istedenfor 18? Og man innser...
Det gjorde relasjonen mye mer interessant for meg...
Man har ballast når man er 25 som man ikke har som 18.
En som flykter fra problemene som 25-åring
har større problemer enn en som er 1 7, 18.
Alle tenåringer flykter fra problemene sine.
Det er alt. Slamrer med døra og gjemmer seg på rommet.
Er man 25 og fortsatt gjemmer seg på rommet, har man større problemer,
som føles mer dramatisk.
Men det var...
Det viser seg at den første skuespillerinnen,
Teresa, følte seg sju år yngre enn Hayden,
så Lucas og Simon har rett,
vi filmet en scene etter barscenen.
Og vi var i ferd med å filme alle de kjedelige scenene
som fører til.: "Hvorfor blir du ikke med til Roma med oss?"
Så fant vi nye skuespillere.
Vi gikk tilbake og måtte filme den første barscenen på nytt,
og det var da Simon kom med hva jeg mente var...
En briljant idé, det at de tematisk jakter.:
"La oss droppe det kjedelige. "
"Vi trenger ikke de andre fire scenene. "
Det er bare fyll
for at han skal si.: "La oss dra til Roma. "
Og hvorfor skulle en springer...
Og det er noe som skal bli...
Mye i denne filmen vil
være litt mer komplekst enn hva som vanligvis
er tilfelle i filmer der noen har superkrefter.
Vi kommer inn på en rekke psykologiske emner
som ikke er hovedpoenget i scenene.
Hvis man er springer, ville man være utålmodig, ikke være i stand til
å takle det å vente i kø eller vente på noe som helst.
Men vi dramatiserer aldri det i en scene. Man får bare den følelsen
mens man ser filmen.
Ja, jeg nevner det bare fordi det er to ting.
-En... -Noe vi burde snakke om,
dette ble heftig diskutert, hvorvidt hun...
Kunne han fly henne til Roma? Kunne de lande der og kysse?
Kan de kline? Kan de elske?
Hva sier det om henne? Og jeg tror at det...
Simon, jeg tror det var du som kraftfullt sa.:
"Vet dere hva? Dette er moderne... Dette er unge, vakre mennesker.
"Hva annet skal de gjøre?"
Rachel er en moderne kvinne, og...
Men...
Lucas, jeg husker du lurte på.:
"Hva sier det om rollefiguren hennes?
"Kan han fly henne til Roma og kan de umiddelbart elske?
"Eller får det henne til å virke horete?"
Det var faktisk deg.
Jeg hadde ikke noe problem med det.
Nå som jeg tenker på det,
hadde du ikke noe problem med det.
Nei, jeg tror vi diskuterte.
Doug sier at vi diskuterte dette ganske heftig.
"Kysser de? Har de et romantisk forhold?"
Vi filmet det. Men samtidig
hadde vi en samtale.
Før vi filmet det. Mens vi filmet det. Etter at vi filmet det.
"Er det rart? Er det passende? Forventes det?
"Gjør vi noe som får folk til å tenke.:
"Å, det er av gammel vane. "
-Men faktisk... -Og hva sier det om henne,
som rollefigur, at hun...
-Ja, vel, jeg... -Men til slutt sa vi.: "Vet dere hva?
"La oss ikke tenke for mye på det. "
"Du landet i Roma. Du er sammen med Hayden Christensen. "
Akkurat slik han ikke ville ha kreftene tidligere i filmen
og ikke bruke dem for å møte damer over hele kloden,
hvilken kvinne ville ikke falle for Hayden?
Hvilke moderne kvinner som vanlige folk i salen kan forholde seg til
ville ikke kysse Hayden Christensen i den situasjonen?
Jeg tror Rachel ga mye til rollefiguren som gjorde den ok.
Det ene er en slags indre styrke
som Rachel har som ung kvinne, og som skuespiller.
Man føler at valget i den scenen er hennes.
Hun føler ikke at det er ventet.
Hun lar seg ikke manipulere.
Noe annet jeg tror Rachel har mye av,
mer enn noen annen skuespillerinne jeg har kjent,
er at hun har en utrolig iboende søthet.
Så en scene som kunne fortone seg vulgær,
fortoner seg faktisk morsom og søt,
for hun ler og faller ut av senga,
og hun har søte latterlige sokker på, og hun kan ikke engang
få dem til å rekke opp til festet.
-Det er... -Holdningen hennes er...
Hun har en dialog hvor hun sier.: "Ikke kødd med meg. "
Og den andre styrken jeg tror vi har er historien,
de har en historie. David dro...
Men vi burde kommentere Colosseum,
for med denne hastigheten, må vi være raske,
det er vår egen feil, men her er vi.
Vi fikk 45 minutter om morgenen
og 45 minutter på slutten av dagen til å filme alt,
unntatt de viktigste action-sekvensene, som ble laget på en scene.
Å fotografere alt dette.
Vi øvet midt på natten,
og Simon skrev om midt på natten.
Vi var der, i Colosseum, alene i måneskinnet,
for så snart lyset kom, måtte vi filme
for å få en slik tagning, der man er helt alene
og ingen er i Colosseum.
Vi lager dette klokka 08.00 om morgenen, og vi har...
Vi har timene utenom åpningstid, det var det vi hadde avtalt.
Lucas hadde avtalt.
Ingen hadde filmet der på 50, 60 år i en spillefilm. 40 år.
På en eller annen måte gikk Lucas inn i et rom
og kom ut med nøklene til Colosseum.
Jeg vil ikke vite hvordan.
Jeg føler ikke at jeg vil...
Jeg vil ta den femte i rettssalen.
-Det er produsering. -Ja, det var det.
Det var magisk og vanvittig.
Det vanvittige er at
med disse sprø tidsbegrensningene, trodde ingen at vi ville gjøre det,
scenen ville bare være en nattscene og de stod ved siden av med lys,
da vi mislyktes første dag, for vi hadde bare tre dager
og 45 minutter om morgenen og 45 minutter om kvelden.
Og Kim Winther, vår assisterende regissør, sa...
For regissører er alltid optimister.:
"Det tar en time. Det tar ikke lenger tid.
"Ikke fortell meg hva vi kan rekke,
"for jeg kan fortelle hvor lang tid det vil ta deg. "
Han svarer.: "Ok, en time per tagning. "
"Det betyr null tagninger om morgenen,
"så er man tilbake om ettermiddagen
"for å få 45 minutter, og ingen tagninger om ettermiddagen.
"Så jeg har lysene like ved. Når du ikke får noe første dag,
"begynner vi å filme scenen som nattscene. "
Dette filmer vi forresten under Colosseum.
Ingen annen film har vært her nede og filmet.
Dette var fordi vi var så gode borgere,
og vi levde opp til det vi lovet dem.
Litt kraftløst.
Dette er bra produsering. Det er et nybegynnerkurs i produsering
med Lucas Foster.
Det kalles "Å avlede det lille trollet
"av en kvinne som styrte Colosseum. "
Jeg sier bare at vi dro opp dit med bare 30 eller 35 mennesker,
som vi lovet. Vi la ikke så mye på bakken.
-De likte oss. -Det gjorde de.
De ga oss dette siste dag fordi vi var...
-Vi viste respekt. -Vi var veldig ærbødige.
Og det var stort å få Colosseum.
Det er en kulturell antikvitet. Er ikke bare ute for...
Det er et av verdens underverker. Vanvittig at vi går inn dit.
De slipper ikke inn... Selv ikke arkeologer.
Og de slipper inn et filmteam?
Det var utrolig. Og vi hadde reprodusert labyrinten,
for vi ble fortalt at vi ikke fikk gå inn, før vi slapp inn.
-På en ekte scene. -Men det er Colosseum,
-og den virkelige labyrinten, der. -Ja.
Dette var reprodusert, for vi skulle ha action.
Apropos det å være ærbødig overfor Colosseum,
det var en diskusjon om hvordan
italienerne ville tolke ordet "ærbødig".
For vi hadde lovet å være ærbødige.
Vi filmet faktisk en alternativ versjon av det,
for vi var ikke sikre på hvilken vi skulle bruke til
senere i produksjonen.
Og det er et par andre måter man møter Griffin...
Og de hadde bedt oss, da de ga oss lov.:
om å la være å ha kamper i Colosseum.
Vet ikke om du husker det. De ville ikke bli
-forbundet med vold. -Ja.
Det er Colosseum. Det ble bygd for vold.
"Ja, men vi vil gi det et nytt formål.
"Kan vi bare lage den romantiske delen, der han viser henne Colosseum
"så kan de dra og kjempe et annet sted?"
Vi sa til dem...
Det var en lang prosess. Å få Colosseum
var ikke én samtale. Det tok tid.
Vi sa til dem.: "Det er dette filmen handler om.
"Disse typene har en utrolig evne.
"A v alle stedene de kan dra til i verden, bestemmer David seg for å ta
"Millie til et av stedene som er mest romantiske for henne,
"og det er Colosseum. "
-"Og livet trenger på. " -Det er altså Colosseum der.
Og dette var scenearbeidet.
Vi gjorde forhåpentlig en god nok jobb til at man ikke ser forskjell
på hva som er Colosseums ekte labyrint og hva som ikke er det.
-A v og til ser vi ikke forskjell. -Ja.
Det hender i klipperommet.:
"Hvor filmet vi dette?"
Jeg har et morsomt bilde av Doug som springer rundt...
Man kan se det, det er på DVD-en, Bak kulissene.
-Det er litt pinlig. -Han springer omkring med kamera
får synsvinkler i labyrinten ettersom lyser faller i det virkelige stedet.
Det var bra for filmen, og jeg burde si en ting til,
at vi gjorde et bevisst valg,
som vi tryglet selskapet til å la oss gjøre, noe de sjenerøst gjorde.
"Vi skal lage en film om teleportering,
"Vi vil ikke bare lage falske ting på en scene. "
"Vi må dra til disse stedene, og få publikum til å tro
"at han kan dra til Colosseum på et øyeblikk.
"At han kan dra hvor som helst på et øyeblikk. "
Det er det som er kult. Vi måtte selge den virkeligheten.
Vi endte opp med å dra til 14 eller 15 ekte steder.
Og jeg tror man ser det.
Jeg tror man ser at det å være alene i Colosseum er utrolig.
Man kan ikke bløffe det.
Visuelle effekter er ikke... Kan aldri komme på det nivået.
Den andre tingen er at det er vevd inn i opptredenene,
og vevd inn i regien.
Bare litt...
Jeg har laget et levebrød av det å lage film
som bringer en omkring på kloden.
Jeg bor i New York, og prøver å finne ut
hvordan unngå å forlate New York.
Jeg tror at det første du sa til meg var.:
"Kan vi bli i New York?"
"Det er en film om teleportering, Doug. "
Jeg sier alltid.: "Kan jeg bli hjemme?"
Og realiteten er.: "Nei, det kan du ikke. "
Og filmen kommer alltid først.
Og en slik tagning, man kunne ikke få til det.
Kunne ikke lage det i New York eller noe annet sted enn Roma.
Og det er filmens premiss. Sannheten er,
det er det som er spesielt med filmen,
det å ta med seerne til alle disse stedene,
ikke få seerne til å føle at de er i et videospill.
Grønnskjerm-versjonen av alt dette, Canada-versjonen,
fungerer perfekt, men det føles som et videospill.
Det er noe taktilt og ekte,
om det er opptredenene eller estetikken,
at folk vet innerst inne
at de ser på noe falskt
i motsetning til å være der vi er nå,
her vi står utenfor Colosseum.
De fleste av statistene bak første rad
er bare turister som var der den dagen.
Det passet til scenen.
"Det er oppstandelse. Folk ville sett på. "
Man måtte være forsiktig når de går mot Colosseum,
for i det tilfellet burde ingen følge med.
Men nå tenker vi.: "Greit. La alle turistene... "
Det er en turist i bakgrunnen, som...
For vi hadde bare omtrent 40 statister.
Og det er omtrent 300, 400 mennesker i denne scenen.
Vi filmet dette på plassen utenfor Colosseum,
som dere ser, og mellom morgen og kveld,
da vi hadde tilgang på innsiden.
Det var da vi organiserte å filme der ute.
Scenen som kommer her var for meg...
-Alt dette er i Roma. -Ja.
Filmingen i Roma var nok vår mest effektive, når det gjelder...
-En ukes filming, og det er... -Selv denne scenen.
Denne italienske politistasjonen. Rett ved San Angelo-slottet.
Vi bygger ingen av disse settene. Vi sparer penger ved å ikke...
Selv tidligere inne på hotellrommet, det var et ekte hotellrom i Roma.
-Alt i Roma er i Roma. -Det var Exedra,
som var et kult hotell, og vi brukte utsiden av Exedra,
og innsiden, og det fungerte veldig bra.
Begynnerkurs i produksjon. "Nevn hotellet. "
Vet du hva? De var hyggelige mot oss.
Vi dominerte det stedet i flere uker, og de var hyggelige mot oss.
De lar deg vanligvis ikke ta over fronten på et hotell.
Hvis jeg ikke allerede har poengtert noen av debattene...
Vår stil var som et debattlag,
om vi skulle presentere Haydens mor eller ikke her.
Denne scenen. Denne er en av de mest
kontroversielle scenene i filmen,
i løpet av skapelsen av denne filmen.
Om den skulle være med i filmen, hvor lang den skulle være,
-hva hun skulle si. -Først, la meg si noe,
vi gikk faktisk til Diane og sa.: "Vi vil presentere denne rollefiguren
"og du vil bare være i to, muligens tre scener, maks.
"Og vi vil presentere en stor rollefigur som vi tror
"vil fortsette om filmen... Hvis dette ble en serie,
"eller hvis vi vil lage en trilogi.
"Vi oppfatter det slik, og vi vil presentere rollefiguren din. "
Så vi måtte først overbevise henne om å spille rollen, og så
med hvilke intervaller skulle vi presentere denne rollefiguren,
som er en sentral rollefigur i Davids utvikling,
som har kommet inn fra utsiden?
En annen ting i den konseptuelle delen av filmen,
da vi alle bodde tett på hverandre
i Dougs leilighet i New York.
Det var et spørsmål om.: "Hvem er mora?" Selve ideen
om at hun var en paladin, selv at hun ennå var i live,
var ting som vi fant på i løpet av månedene
vi jobbet med manuset.
"Forblir hun et mysterium,
"og kommer på slutten av filmen, og viser det indirekte
"eller som undertekst,
"at hele filmen i stillhet har handlet om henne,
"subtilt, for Haydens rollefigur?
"Eller presenterer man henne i filmens historie
"midt i filmen, og gjør henne mer til et element i historien?"
Det var... Vi gikk fram og tilbake på det.
Vi filmet dette. Vi visste ikke helt hva vi ville gjøre med det.
Vi hadde lengre versjoner. Til og med kortere
enn det som ble med i den ferdige filmen, om mulig.
Og det åpnet i alle fall verdenen litt for meg.
Det fikk meg til å føle at verdenen var litt mer kompleks,
labyrintisk. Litt mer... Det fikk meg til å lene meg fram
og bli litt mer nysgjerrig på filmen
på et tidspunkt i filmen der du ønsket det.
Jeg synes også det sier mye om Davids rollefigur,
for bokstavelig talt alt i hans liv
er knyttet til en hendelse da moren hans dro da han var fem år gammel.
Alle hans valg... Hans valg...
Han teleporterte nok da han var fem, og forårsaket at mora dro.
Det framkalte en freudiansk reaksjon om ikke å teleportere igjen, og stenge alt ute.
Og dette er... Alt er undertekst. Det er ikke...
Vi sier ikke dette rett ut.
Publikum kan finne ut av det, og gjør de ikke det,
så har det ingenting å si. Alt er bakgrunnshistorie. Påvirker ikke filmen.
Men det er en mer...
Mange ganger sier filmene med tegneseriekrefter
ting rett ut også. Man kan ikke gå glipp av det.
Eller de har ingen kompleksitet, og det er ikke flere lag eller nivå der.
Vi ville bare...
Opprinnelsen til Davids dilemma
var noe som var viktig for oss å finne ut hvordan skulle framstilles.
Og Dianes rollefigur, mora, er en stor del av det.
Jeg tror at han til slutt kan ha flere...
Ikke for å bli for personlig, men jeg har fått mange ekser til å se filmen
og de ser en stor likhet mellom hvordan jeg oppførte meg
og David Rices karakter i denne filmen.
Jeg tror jeg blir tiltrukket til eller ser noe i noen som bare
flykter fra problemer og ikke nødvendigvis takler dem.
Det er lettere at Millie setter seg på det flyet
enn å endelig tilstå, og innrømme ting, og fortelle henne sannheten.
Det er noe universelt over det,
men det kan bare henge sammen med noe i mitt liv,
-så det føles universelt. -Eller det kan være typisk menn.
-Ja, faktisk. -Halvveis universelt.
Men jeg var helt klart interessert i hvor langt inn i filmen
han kunne ikke være en helt.
Hvordan han i alle...
Dette er en rollefigur som må ta valg
i løpet av reisen,
og hvor langt inn i filmen kan vi få ham til å ta
det som er "feil avgjørelse"?
Han burde fortalt henne sannheten på flyplassen,
der og da.
Men.: "Nei, jeg blir på flylageret i åtte timer,
"og trenger ikke takle det nå. " Hvor langt inn i filmen kan vi gjøre det?
Gitt at...
En av grunnene til at jeg ville ha Hayden, var at
han ikke... Han kommer ikke fram på samme måte som Matt gjør i Bourne,
der, uansett hvor mye fælt man får vite om Bourne,
så føler Matt at han skal gjøre det rette i det riktige øyeblikket.
Hayden har ikke det.
På best mulige måte, så er han, han har en...
Man føler at han kanskje vil ta det gale valget.
Men du er villig til å heie på ham. Og folk gjør det.
Når de ser filmen, så heier de på ham, men helt til hit
i filmen, så har vi ikke gitt dem noen grunn til å heie på ham.
Ja, og helt til dette tidspunktet i filmen...
Nettopp. Han har ikke gjort én edel eller riktig ting til nå.
Og han har vært på flukt. Han løper ikke mot noe
før scenen med Jamie om litt,
der han løper mot Roland for å prøve å beskytte Millie.
Han prøver jo å få Jamie til å gjøre det.
Han gjør ikke engang... Det er ikke... Han har ikke noe klassisk helteøyeblikk...
A v en eller annen grunn syntes jeg det var interessant.
Det er vel en del av grunnen til at jeg falt for denne filmen,
at David var en slags skurk,
og jeg tenker.: "Jeg liker at han er en skurk. Og jeg vil...
"Kan han bare være en skurk?"
Men vi snakket om dette ofte.
"Går jeg for langt?"
Lucas og Simon var min moralske målestokk,
for jeg tror jeg noen ganger går litt for langt.
Vi lever alle i Hollywood, så alle våre...
Jeg bor i New York, men jeg lever i Hollywoods verden,
så jeg tror vår oppfatning av hva som er moralsk, moral,
blir veldig forvridd.
Den er det. Alt som foregår i Hollywood...
Det virkelige som skjer er ganske sinnssykt.
Når det er sagt, så stolte jeg på at to som lever i Hollywood,
Lucas og Simon, i det minste skulle si fra når jeg gikk for langt.
Når jeg ville han skulle være...
Han snakker ikke engang om Millie som hans livs kjærlighet,
men bare ei jente han fikk i trøbbel. Hun er ikke "den rette. "
Hvordan ville han beskrive henne?
Hvor langt kan man gå? Når vi vet at vi har Hayden,
som man alltid vil stille spørsmålstegn ved, vil han...
Man sier ikke.: "Han vil gjøre det riktige. "
Det er ikke sikkert han gjør det riktige.
Det stemmer vel med Hayden.
Skuespillere som Matt Damon, Tom Hanks eller Jimmy Stewart,
eller slike skuespillere føler man at uansett hva som skjer...
-Så vil de gjøre det rette. -...så vil de gjøre det rette.
Han føles litt mer mystisk,
til og med en anelse mørk side
ved ham, selv om han i virkeligheten er en veldig snill og søt fyr.
Den mørke siden tiltaler deg, Doug,
og det er nødvendig for denne rollefiguren.
Jeg liker denne versjonen, jeg liker Tobey Maguire,
men Tobey Maguire-versjonen av rollefiguren ville vært for...
-For snill. -For snill, ja.
Han har et komplekst forhold til fortiden sin, som Millie er en del av.
Og jeg synes rollefiguren, som vi ble enige om etter mye diskusjon,
begynte å innse at han ikke kunne flykte fra problemene
i sann ung voksen-forstand.
Man kan være en teleporter, men man kan ikke flykte.
Man må konfrontere det på en måte, selv om det er ukomfortabelt.
Det er reisen som David er på.:
"Dette vil ta meg igjen, og jeg kan ikke flykte fra det.
"Så jeg må bestemme meg for hva jeg skal gjøre. "
Det er vanskelig for rollefiguren David å lære hvordan han skal gjøre det rette
når han har gjort det som er galt så lenge.
Og vært i stand til å ta feil avgjørelser.
Han har superkrefter som lar ham
bryte lover og regler som resten av oss må følge,
som faktisk er med på å definere samfunnet.
Å vente i kø er en del av å være sivilisert.
Det å takle andre mennesker,
og forstå at man er en del av en gruppe.
Det er det en kø er.
For noen som ikke må det,
være en del av en gruppe,
så ville man blitt litt gal av det.
Han er helt atskilt.
Det vi sa om teleportering var
at man blir helt atskilt.
Man har evnen til å atskille seg og flykte når man vil.
Doug snakket en del om det.
"Han ville ikke bli og kjempe. Han ville stikke av. Hvorfor skulle han bli?"
Og igjen, så...
Det kobles tilbake til meg, personlig, for jeg er en pilot, og flyr mye rundt.
Jeg er ikke nødvendigvis lenge på ett sted.
Kanskje jeg går glipp av det som er viktig i livet,
for hvis man er...
Hvis man beveger seg hele tiden, prøver å oppleve livet
slik Davids rollefigur...
Til syvende og sist er kanskje det å stå i kø
slik livet skal leves.
Jeg håper at noe av det begynner å komme fram
i hans forhold til Millie.
Men det var også viktig for meg at...
Spesielt øyeblikket der han omtaler henne som
bare "en jente som er i trøbbel, " og ikke erkjenne og si.:
"Jeg elsker denne jenta, og jeg vil beskytte henne. "
"Nei. " Vi lager ikke den historien.
Hun er kanskje ikke engang Den rette.
Kanskje hun bare er ei jente han var forelsket i, og ennå er forelsket i,
og han har fått henne i trøbbel. Men ikke... Disse filmene er vanligvis...
Dette er punktet der han ville sagt.: "Hun er den rette. "
Og jeg ville være klar på å uttrykke at hun kanskje ikke var Den rette.
Ja, og tvinge ham til å gjøre noe.
Dette er ikke en film der han plutselig våkner og skjønner...
-Han blir ingen superhelt. -Nei.
Han blir trengt inn i et hjørne, og den eneste måten han kan flykte på
er å samarbeide med gutten og kjempe tilbake.
Men han kjemper ikke tilbake på grunn av moralske eller filosofiske årsaker.
Men.: "Han er trengt inn i et hjørne. "
Og for Jamies rollefigur, var det...
-Jeg likte det... -Vi liker alle denne rollefiguren.
Jeg elsker rollefiguren, og ideen om at noen
som har teleportert så lenge som Jamies rollefigur
blir så isolert som man kan bli.
-Spesielt... -Jamie er skremselshistorien.
Han er slik David vil bli
om noe bra ikke skjer med David.
Men han er også... Det er en ensomhet.
Og Haydens rollefigur er også ensom.
Dette er de eneste to menneskene i verden
som kan forstå hverandre.
Men de er to menn, og det er særlig vanskelig for menn
å innrømme at de trenger hjelp,
eller at de er ensomme. Det er vanskelige følelser.
Snakket du om kjærlighetshistorieversjonen av dette?
Du kan ikke følge etter meg.
Faktisk så er jeg den eneste som kan det.
Nå er vi på Tokyo-innspillingen, som var det mest sinnssyke
av alt vi gjorde.
Tokyo er et veldig vanskelig sted å filme på.
Var det ikke en politibod der? Til høyre.
På høyre hjørne.
Noen stod ved politiboden, for å prøve å...
Hadde fargede vinduer, for...
Da vi filmet i dette veikrysset...
Dette er i Ginza, forresten.
Ingen av de i bakgrunnen er statister.
Ingen. De er alle vanlige folk som gjør sine daglige gjøremål.
To superhelter slår seg sammen for et begrenset opplag.
Jeg skjønner hva du prøver på. Men jeg kjøper den ikke.
For din egen skyld, dra hjem.
-Du bor i en hule. -Det er en leir. Hva så?
Jeg sier bare at vi har en felles greie.
Og jeg vet hvor vi kan finne Roland.
-Dette veikrysset er i Shibuya. -l Shibuya.
Og vi løper rundt med Steadicam og to berømte mennesker.
Og Doug, med en bitteliten håndholdt monitor, og...
l dette stuntet ble vi fortalt at dette var
det eneste innspillingsstedet vi kunne kontrollere.
Men da vi kom dit, så var det langt fra tilfelle.
Unnskyld. Clutchen hang seg opp.
Svært så diskré du er.
Ja, jeg blir visst ikke kvitt deg?
Dette er verket til Simon Crane, Wade Eastwood,
og en gjeng med andre folk som hjalp oss med å navigere
hvordan man skulle filme en biljakt i trafikken i Tokyo.
Vi ville teleportere bilen gjennom trafikken i Tokyo,
og det var en prøvelse å få til.
Vi hadde bare bilen vår.
Vi kontrollerer jo ikke andre biler og vi sperrer ikke av gater.
l en stuntscene kontrollerer man all trafikk.
Det er ikke tilfelle her.
Det var ekspertisen til de karene som gjorde dette mulig.
Simon gjør ting på ordentlig.
Han er ikke... Det er noen stunt-medregissører
som vil gjøre ting med visuelle effekter,
men Simon liker å, vi jobbet med ham på Smiths...
Han slapp Angie 30 meter ned fra en bygning...
90 meter.
Han er vant til å gjøre det ordentlig, og det ville ikke forandre seg,
hans filosofi.
Så vi kjører dem gjennom gatene.
Det er ikke mange blåskjermer.
Det var en pickup i denne scenen der vi bestemte oss for
å utdype litt mer risikoen med å teleportere noe tungt,
det er en del av opptakten til slutten.
Hvordan klarte du å skjule det for folk, som foreldrene dine?
Det er ganske lett når de ikke er til stede.
Hvor var de?
Ikke til stede.
Dette er et av de få eksemplene der vi faktisk filmet
en forklaring og hadde det med i filmen.
Fordi for det meste,
ville jeg fokusere på rollefigurene, ikke på plottet eller forklaringen.
Det var nyttig her, for å forklare risikoen med å...
Springere gjør ikke heroiske ting. De prøver ikke å teleportere store ting.
Det er for... Springere passer på hverandre.
Og vi kunne bare legge forklaringen i Jamie Bells munn.
Alt som kommer ut av Jamie Bells munn høres morsommere ut.
Det høres mer ladet ut.
Vi måtte komme på en måte å avslutte Tokyo-sekvensen på,
for vi hadde tekniske problemer mot slutten, og kunne ikke...
Det var en scene som skulle komme etter dette, i en lab.
Vi fikk til alt.
Den fikk vi ikke til slik vi ville.
Vi diskuterte til og med.:
"De er springere. Kan de ikke bare dra til Tokyo?
"Fordi de er springere. De kan dra hvor de vil.
"De kan dra et sted uten grunn. "
Det kan være i samme ånd som det en film om teleportering
handler om, at resten av oss, som må sette oss på et fly
i 15 timer, bør ha en god grunn til å dra.
Men kan man teleportere, så trenger man ingen grunn,
og vi bestemte oss for at vi skulle følge den ideen
om den komplett ubegrunnede, som en måte å vise
hvordan livet ville vært om man kunne teleportere.
Vi har alltid snakket om det som en snakkescene,
som er måten man snakker, i en hvilken som helst film, om en scene
der to rollefigurer prater og blir kjent,
og bli kjent-samtalen i en vanlig film med vanlige folk
ville vært å gå ned gata eller ved et restaurantbord,
eller i en scene innendørs, uspesifiserte omgivelser, for så å gå.
Det føltes mer relevant og sinnssykt mye mer morsomt
å ha en bli kjent-samtale i, gjennom, t-bane, gater, biler,
trafikken, Tokyos bruer...
Det er nok egentlig omtrent tre, tre og en halv side med dialog.
Men det føles mer bevegelig, mer levende, på grunn av der vi la det til.
Du har rett. Vi hadde en hel bihandling der vi skulle dra til Tokyo,
og vi kansellerte bihandlingen og denne scenen, for det føltes som
det du sa, mye handling, ikke mye følelser eller karakter.
Det lærte vi med Mr. & Mrs. Smith, også,
for vi hadde mange bihandlinger i Smiths, som vi endte opp med å forkaste,
enten i manuset eller etterproduksjonen,
fordi det var ikke folket du kom dit for å se.
Du kom for å se to folk som prøvde å drepe hverandre i et ekteskap,
og du kom for å se tre, fire hovedroller
som krasjer sammen med hverandre.
Det vi lærte om filmen i Tokyo var
å bli et lag.
Rollefigurene skulle bli et lag
på et vis, og det var det som var viktig,
ikke noe annet. Andre handlinger var uviktige,
selv om de så kule ut på overflaten.
Til syvende og sist handlet det om de to karene.
l denne scenen bør jeg peke på
noe interessant som vi vurderte å gjøre,
og jeg tror det kan ha vært i et av utkastene,
den første fortellerstemmen i filmen
ville fortsatt, og det ville kulminert i denne scenen,
der man skjønner at hele fortellerstemmen var ham,
-som oppdaterte henne. -Davids tilståelse.
Han tilstår for henne, slik at Millie som rollefigur fra dette tidspunktet
blir fullt innviet.
En av utfordringene for Rachel Bilson som skuespiller
er at hun blir gjort narr av hele tiden i filmen.
Det er en vanskelig rolle å få til,
for vi vet så mye mer enn hun vet,
slik at hun som rollefigur vil virke svak.
Det er en honnør til Simons skriving for henne, den lille...
Det er nok et av mine yndlingsøyeblikk i filmen,
når han viser henne at han kan teleportere og hun reagerer med å stikke av,
det er noe veldig menneskelig med det,
at det egentlig er ok at han ikke forteller henne alt,
og at hun må bruke resten av filmen på å finne det ut.
Men det var... Det har ikke blitt spesifisert nok.
Han har fortalt at han er en teleporter, på en måte. På hans måte, som er...
-Ingenting i filmen var ikke... -Spennende.
Vi brukte ikke tid på å diskutere
de ulike måtene vi kunne få det med.
Vi begynte med å diskutere om filmen skulle ha en fortellerstemme.
En del av diskusjonen var.: "Ville den kulminere i den scenen?"
Vi bestemte til slutt at det å sette dem ned og ha en dialogscene mellom dem
på dette punktet i filmen ville...
Enten ville man hate David,
fordi han burde fått henne unna
i stedet for å stoppe henne,
eller vi ville hate filmskaperne for å sakke ned
for å legge inn en forklaring.
Mye av utviklingen i historien handlet om å
ta enkeltscener og smelte dem sammen og kombinere dem.
l de tidligere versjonene av manuset,
og de senere,
var det én scene der filmen roer seg, og han forteller henne
filmens historie som vi allerede har sett og hørt.
Så kommer Sam og angriper, og når...
Vet ikke hvem som fikk ideen.
Umulig å huske hvem som fikk hvilken idé,
for alle jobbet sammen. Det er egentlig en samarbeidsprosess.
Men den som kom på at Sam skulle komme
og være pådriveren til at han skulle fortelle henne sannheten,
var veldig smart og ærlig for denne rollefiguren,
for han vil aldri gjøre det rette,
-før han blir tvunget til det. -Saar Klein,
som klipte Bourne ldentity for meg, og som jeg tror, som meg,
hadde problemer, eller kjente seg igjen i David
på et mer personlig nivå enn Lucas og Simon gjorde...
-Som er gifte og vel bevarte? -...som er gifte.
Når det gjelder noen detaljer, sa Saar.:
"David vil aldri innrømme noe og fortelle Millie sannheten,
"med mindre han blir så trengt inn i et hjørne at han ikke har noe valg. "
Derfor tror jeg
Sam først kom for sent, etter tilståelsen.
-Ja. -Saar klipte scenen igjen,
der Sam kom for å sette i gang tilståelsen,
og vi sier.: "Når det gjelder å forstå
"den sleipe fyren som ikke vil ta ansvar for egne handlinger, er det... "
-Takk for at du er deg selv, Saar. -Takk, Saar.
Og takk, Doug, for at du er meg, for
tydeligvis, så er det litt av meg i alle filmene jeg lager,
uansett hvor spektakulær historien er,
og i denne er det teleportering, men det er en personlig historie for meg.
Og her, det som skjer bak denne søylen...
Jeg filmet en scene der David drar.
Han sier.: "Glem det, det er for farlig, " og så går han på stranda.
Jeg filmet en time i Mexico. At han kom på stranda i Mexico,
der det er en gjeng surfere, og han skal svikte Millie,
og så blir han tjoret gjennom arret og dratt tilbake igjen,
og Lucas og Simon overbeviste meg om at
-jeg gikk for langt. -Det var litt drøyt.
Det var punktet der publikum
ville begynne å mislike ham.
Og vi fikk aldri ha førvisninger,
så jeg kunne ikke teste teorien,
men jeg poengterte tidligere at de er mine moralske veivisere,
og jeg sa.: "Jeg liker at han midt i action-finalen,
"sier.: 'Vet du hva?
"'Jeg møter nok en annen, jeg lar henne i stikken. "'
Jeg tenkte.: "Det er kult. "
Men jeg måtte stole på Simon og Lucas, siden jeg ikke fikk ha førvisning,
at folk ville tenke.: "Ok, nå hater jeg ham bare.
"Han lot Rachel Bilson i stikken med Sam Jackson. "
Det er ikke engang det, men også for hans rollefigur,
glem henne litt.
Han må ha begynt å tilpasse seg eller lære
at dette alltid vil forfølge ham
med mindre han gjør noe med saken, svarer på presset
om at paladinene alltid vil komme,
det vil alltid være en konflikt.
Så han må erklære, og selv for Davids rollefigur, glem Millie...
Dette er forresten, og det som kommer, er Jamie
som løper gjennom gatene i Europa, og ingen kontrollerte biler.
Vi bør også si, da vi filmet i Roma, og Doug bestemte seg for
å ta med skuespillerne på en tur til London og Paris for en dag.
-Rachel Bilson jobbet... -Vår fridag.
-Rachel Bilson jobbet med lyden. -Lyden.
Lyd og hår og sminke, og Jamie bare... Doug...
-Doug ba Jamie... -"Jamie, løp ut i trafikken, "
-"så filmer jeg. " -Jeg løper sammen med ham.
Ja, men han ville blitt truffet først.
-Doug ba Jamie bære filmbokser. -Litt lettere for ham.
Jeg ser gjennom kameralinsen. Han kan se.
-Snurrer. -Han har periferisk syn.
-Ja. -Men ikke i bakhodet.
Han snurrer rundt.
-Flaks han ikke døde. -Nei, han har periferisk syn.
l bakhodet? Det kommer biler ut av bakhodet hans!
Du kan prøve å løpe der med kamera
-og se hva du syns om trafikken. -Ingen burde vært der ute.
Men, nei, du filmet det i London.
En av mine yndlingsdetaljer,
man skyter på et sted
og så kommer det ut et annet sted.
En av tingene som gjorde meg interessert i filmen.
Vi har snakket om historien, men også...
Sannheten er, selv om Haydens rollefigur ikke har
en tradisjonell helterolle, med å redde verden
til slutt, så redder han egentlig bare seg selv
og jenta han elsker.
Han har en utvikling
i løpet av filmen,
og det er for sent i hans utvikling til at han kan flykte her.
-Nettopp. -For sent i utviklingen
-til å ta valget... -Som om han ikke har lært noe.
...han ville tatt for en time siden.
Bare det at vi har denne diskusjonen, og vi har den
mens vi filmer, det er ikke... Jeg har ikke laget en tradisjonell superhelt-film
eller tradisjonell film på noen måte,
men jeg kan ikke se for meg at den type intellektuelle debatter
finner sted på de settene.
Vi diskuterte.: "Hvor langt inn i filmen kan en rollefigur
"være en antihelt?"
Jeg var heldig som var omringet av
folk som var like interesserte som jeg,
fra et intellektuelt ståsted, i kunsten og prosessen å lage film,
og ikke bare.: "Slik gjøres det, og slik har det blitt gjort før, "
men de var like åpne som meg for å utforske.:
"Ok, bare fordi de gjorde det slik... Hva kan vi prøve, og kan vi eksperimentere?"
Vi øvde, og Simon skrev utallige versjoner av scenene
slik at vi kunne teste ting.
Jeg synes det er en spennende prosess å være med på.
Og det ligner også det å teleportere.
Det er en rastløshet i vår prosess,
vi bestemmer oss ikke for målet før vi er der.
Og så bestemmer vi oss, vi filmer, og vi går videre.
Og så prøver vi 15 andre ulike måter
å finne målet på, og pang... Det er en slags bevegelig, rastløs
-bevegelse ved det. -Filmen føles kanskje mindre
som et produkt og mindre skapt, og på noen måter mer autentisk,
for det var slik den ble laget,
vi tar ingenting for gitt,
vi stiller alltid spørsmålstegn ved ting, og sier.:
"Laget vi best mulig versjon av den?"
Noen ganger er det hårreisende,
av tids- og pengemessige årsaker, men på den kreative siden,
føles filmene mer originale.
Doug kjeder seg med vanlige utregninger.
Den normale utregningen i disse filmene er ofte
som en matematisk formel, som kvadratformelen.
Plott A pluss B pluss C blir D, og så...
Han har en tilbøyelighet til å redde verden, og noen vil ødelegge den.
-Ja. -Man vet hvor konflikten ligger,
-og alt løser seg selv. -Veldig enkel matte.
Har man en rollefigur... Men det var ikke jeg som laget den,
men Steven Gould. Har man med en rollefigur
hvis instinkt ikke er å redde verden,
så er det allerede, som jeg ser det.:
"Vi får ikke den vanlige klisjéformelen. "
Og det er Jamie Bell som har detonatoren, ikke Sam Jackson.
Og.: "Vent, jeg trodde han var snill. Jeg liker ham. "
Men det er han som vil ødelegge Ann Arbor
for å ta fire mennesker.
Denne actionsekvensen... Alle tre er store fans
av actionsjangeren, og vi jobber mye i den.
Denne sekvensen mellom de to,
det vi kaller "Springer mot springer"-sekvensen,
var den som var mest spennende å tegne
og til slutt å utføre.
Fra veldig tidlig av, så husker jeg at mannskapet laget en dreiebok om dette...
Dette representerer...
Ørkenen i Dubai-greiene er en time med filming som ble lagt til...
Vi var i Mexico og filmet noe annet.
Det er Dubais skyline som ble filmet separat...
Hva med Times Square?
Snakk om å sette seg i en van og hoppe ut.
-Vi var på vei et annet sted. -Det var ikke planlagt.
-Nei. -Doug sa.: "Ville det ikke vært kult
"å filme på Times Square?" Vi sa.: "Jo,
"men hvordan stenger vi det av?"
"Vi trenger ikke stenge det av,
"vi går ut og kaster Jamie og Hayden ut
-"midt i trafikken. " -For vi kom rett fra Tokyo,
og Doug sa.: "Vi gjorde det i Tokyo, vi gjør det på Times Square. "
Og det første som skjedde på Times Square var
at vi filmet, og en fyr gikk forbi,
en ekte person på gata, med Batman-kostyme
fra topp til tå. Husker du det?
Så sa vi.: "Vi er det minst merkelige
-"som skjer på Times Square. " -Ja.
-For man er redd for
at folk vil se på deg og avsløre at du lager en film,
-men.: "Nei. " -To fyrer
slåss med en detonator i hånda,
med brente klær og falskt blod over hele seg,
og ingen la merke til det.
Jeg tenkte at vi kanskje fikk en dollar eller småpenger
fra noen... For de så veldig sjuskete ut,
-men ingenting skjedde. -Og i Arktis, så jeg...
Jeg fløy til Ann Arbor, jeg fløy lavt over en av de store innsjøene på vei dit,
og tenkte.: "Dette ser frosset ut, som i Arktis.
"Vi skaper det ikke, vi... "
På fridagen vår, sa jeg.: "Hayden, bli med meg,
"vi skal midt ut på Great Lake,
"bare du og jeg og kameraet, og kanskje et par til,
"og noen til å måle isen, så vi ikke faller gjennom isen. "
Hayden var sporty med alt det.
Ja, det var han.
Springer mot springer er noe av det kuleste vi har kommet på.
Det ble innlemmet i den prosessen som delvis var skriving
-og delvis visuell. -Før manuset
lagde Lucas en dreiebok over hvordan en kamp ville se ut
mellom to som kan teleportere,
-bare som en... -Som en studie.
-Ja. -Der man kan ta ideen.
Og det ble med i filmen på en bra måte.
Vi jobbet alle sammen og prøvde å finne ut hvordan...
Disse to kommer i konflikt,
og Griffin og David, som nettopp har slått seg sammen, må nå slåss
om ei jente, og om å være heroisk.
For Griffin sier her.: "Vi gjør ikke det. Du er en springer. "
Det er en kul idé vi klarte å bevare.
Springer mot springer må ha, jeg vet ikke,
sju eller åtte ulike innspillingssteder, eller ni innspillingssteder.
Nesten overalt der vi reiste for filmen.:
"Skal vi filme en del av Springer mot springer her?
"Kan vi? Skal vi det?"
Og noen ting var veldig komplekse, og krevde...
-Mye planlegging. -...flere måneder,
og noen ting, som Times Square, var.: "Vi kan bare hoppe ut og gjøre det. "
Magien med teleportering er veldig kult,
det å kombinere to scener, én rett etter den andre,
gjør det troverdig at man kan fysisk dra fra ett sted til et annet.
Dette er den klimaktiske scenen med Sam.
Vi brukte mye tid på å prøve å
finne ut av denne scenen, for jeg ville at finalen
skulle finne sted i leiligheten hennes. Normalt sett er finalen i disse filmene
på en øy utenfor kysten av Maine, innhyllet i tåke, eller...
Eller et nasjonalmonument, eller...
Hovedkvarteret til paladinene, eller et stort sted.
-På et sett. -"Ville det ikke vært kult å ha den
"i den jordnære leiligheten hennes?"
En enkel, jentete leilighet,
det var slike utfordringer jeg ga Simon som forfatter,
og så sier crewet, fra et produksjonsståsted.: "Kan det gjøres?"
For det finner alltid sted på et sinnssykt, digert sted.
Ja, og jeg synes det du foreslo som var så smart var.:
"Det som skjer er så sinnssykt,
"at åstedet burde være det motsatte. "
Åstedet bør være helt vanlig,
for det vil gjøre den faktiske teleporteringen
og de visuelle effektene og handlingen mer sinnssyk.
Og igjen føle at vi har fotfeste og er tilknyttet vår verden.
Bibliotekscenen var
i manuset fra dag én,
og den gjennomgikk forandringer når det gjelder
rollefigurenes utvikling, og kjærlighetshistorien...
-Svarte! Unnskyld! -Hvor er vi?
Vi hadde versjoner av dette som var superromantiske
i biblioteket, men til slutt passet det ikke å gjøre det.
Vi ville vente med det til slutten.
Det ville føltes overflødig med neste scene
etter David besøker mora si.
Noe som ble heftig protestert, diskutert eller hvilket ord du enn vil bruke,
var.: "Hva gjør vi med Sam Jackson i denne scenen?
"Hvordan få det til å ikke føles overflødig?
"At det er ny informasjon
"eller en avslutning på noe som var uavklart?"
Selv de siste replikkene fra Hayden ble...
-Diskutert i det uendelige. -...fram og tilbake, mange ganger.
Vi ville forlate Rolands rollefigur, og vi ville
-straffe ham. -Gi ham sin egen slutt.
Hvis man springer bort et hus med paladiner, så må lederen
-få sin egen slutt. -Nettopp.
Og en eller annen versjon av dette eksisterte fra veldig tidlig av.
A v å bli etterlatt i Ensomhetens festning alene.
-En god idé. -Vi kaller dette settet ørneredet.
-Det var flere scener. -Det var flere scener fra ørneredet
som vi klipte vekk fra filmen, men vi elsket det som konsept,
denne hulen oppi fjellet, som bare en springer kunne nå.
Denne scenen forandret seg aldri.
-Det stemmer. -En av de få som
aldri ble diskutert.
Diskusjonen var om hvor mye kulisser scenen skulle ha, eller ikke ha,
og Simon sa fra,
ganske kraftig, at vi hinter til mora nok i løpet av filmen,
så publikum vet hvor denne scenen bærer hen.
-Forventninger. -Vi lener oss fram.
-Forventninger. -Ja.
Forresten, Kristen Stewart spiller Davids søster.
-Halvsøster. -Halvsøster, og
hun blir kanskje en paladin snart.
En flott skuespillerinne. Nok et eksempel.
Som Diane, selv om hun har mindre tid på skjermen,
å gå til en skuespillersom er, spesielt i hennes alder,
en etablert, spesiell skuespiller, og si.:
"Vi vil legge litt tyngde til denne verdenen,
"for å få den til å føles like formidabel som de rundt deg,
"og hvis det blir en film til,
"så vil vi utforske historien din. "
Jeg liker å lage filmer i verdener der verden virker mye større
enn akkurat den historien du ser, for mange ganger,
føler man at man ser yttergrensene av verdenen.
Jeg vet ingen bedre måte å si det på,
men man føler at verdenen ikke er større enn i filmen.
Med vilje så utviklet vi en verden
som begynte før denne filmen, og slutter lenge etter filmen er slutt,
slik at det man ser er deler av resten av historien.
Og jeg tror det føles slik. Jeg håper det føles slik.
-Det skulle det. -At man ser alt fra Davids ståsted,
som oftest, og det er ting du kanskje ikke forstår,
fordi han ikke forstår det.
Vi forklarer ikke teleportering, for vet du hva?
David er ingen fysiker.
Om en fysiker hadde denne evnen,
ville han nok begynne å eksperimentere.
Og vi hadde scenen, husker du?
Tom Hulce, han som spilte Mozart i Amadeus, spiller læreren hans.
Man ser ham i et hjørne i begynnelsen av filmen.
Vi hadde skrevet, men vi filmet aldri,
en scene der han kommer tilbake, og fysikk, naturfagslæreren hans,
forklarer teleportering i fire sider.
Jeg husker at jeg skrev det, og leste det,
og tenkte.: "Jeg sovner. "
"Jeg trenger ikke en fysikktime midt i filmen. "
Jeg likte scenen, men dere klaget alltid.
-Ville aldri blitt med. -Jeg liker skuespilleren.:
-"Ville vært... " -Ja.
-Ikke i filmen. -"Ikke i filmen, "
og det var noe... Noe av det flotte
med å ha et team som Simon og Lucas, vi har vært gjennom det før,
de ville si slikt til meg,
for å resonnere.: "Blir aldri med i filmen. "
"Vi vet du elsker scenen, vi elsker den,
"men la oss være ærlige og se for oss oss om et år,
"du vil klippe den vekk,
"så la oss bare gjøre det nå, og spare pengene. "
Det var mot slutten du sa.:
"Det er interessant å ha en rollefigur som lærer sammen med publikum,
"og som ikke får vite det i en... "
-Porsjon. -Ja.
Originalmanuset
sluttet med at de var i Paris, på toppen av Eiffeltårnet,
det var derfor vi hadde det i snøkula,
og til slutt, for å beholde stilen i filmen,
tenkte jeg.: "Mer interessant å ikke vite hvor de skal,
"og bare bruke min egen fantasi. "
Hvis det ikke er forstått, vi diskuterte absolutt alt,
i det uendelige, i de siste nesten tre årene,
-til nå. -Var det virkelig...
-Ja. -Ja.
Disse filmene tar lang tid å lage.
De krever mye planlegging.
Det er ikke alltid tydelig.
Enorme mengder arbeid på manuset og designet
og det visuelle som matcher alt det.
Vi liker å jobbe sammen, har gjort det et par ganger nå,
og vi har laget filmer sammen i de siste fem årene,
så det er ganske utrolig.
Lengre enn college. Like lenge som high school.
Men jeg føler det er som college. Jeg vet mer om filmer
fra prosessen i denne filmen
enn da jeg begynte med den,
for vi fikk prøve å gjøre mye, og strekke grensene.
Man lærer på alle nivå. Historiemessig,
fysisk produksjonsmessig,
og det er to ulike ting som sammenfaller, men...
Kanskje de drar tilbake til Egypt.
Hvordan eksakt lager man en film der nå?
På bagatellnivå.
Vi ville snakke med dere om historieprosessen
og filmens konsepter, for det var det som appellerte til oss,
det er derfor vi sitter her, og samarbeidet igjen,
vi tre, og
-jeg håper det var verdt det. -Årsaken til
at vi begynte med film, hovedsakelig, var fordi man er en historieforteller,
og det er i dette mediet du forteller historiene dine.
Har ingen betydning om du levde for tusen år siden
og fortalte historien rundt leirbålet eller for hundre år siden,
i et lyrisk dikt.
Det er det mediet du vokste opp med,
og det er slik du forteller historiene.
Vi forteller gale, sinnssyke historier sammen,
og det er moro. På tross av alle diskusjonene og protestene
-og filosoferingen... -Og hockeykampene.
Ja. Det er en annen... Er ikke det i ekstramaterialet,
-hockeykampen? -Jeg vant, forresten.
Nei, Lucas, du... Jeg tror du vant, men den ble klipt...
-Ja. -Du brukte kinomagi.
Doug fikk litt vennlig klippehjelp,
-for jeg banket ham skikkelig... -Doug ser triumferende ut.
-...i den hockeykampen. -Jeg er litt større enn deg.
-Og så? -Det er klart. Men Lucas er tøff.
Og han er komfortabel med våpen.
Men når man ser kampen...
-Jeg vet det. -Det var en diskusjon du ikke vant.
Det viser ikke det som egentlig skjedde.
-Nei, vent... -Var det visuelle effekter?
Tror du det var visuelle effekter?
Lucas er kanskje smartere og smidigere,
-men jeg er fysisk sterkere. -Nå, i det rulleteksten slutter,
-skal vi teste det... -Ok.
...her vi sitter.
Jeg skal dra skjorta hans over hodet, så får vi se.
Ja. Det er slik det skal slutte nå.
Å vite at vi gjorde det gjør meg litt ukomfortabel.
Nok et innsyn i Doug Limans psyke.
Han beveger seg unna Lucas.
Du må godta den delen av deg selv, Doug.
Hva er problemet?
Du burde se den andre delen av DVD-en
på at de bryter på isen,
for det er inspirerende og urovekkende på samme tid.
Jeg vil bare si at Dougs mål ble iscenesatt.
Det målet var iscenesatt.
Det er dataskapt, jeg tror ikke engang det skjedde.
Problemet er at folk vil tro på dere.
Det er ikke problemet.
Problemet er at du tror det er sant.
Nei, jeg tror Doug scoret målet.
Men i en krisesituasjon,
hvis verdens undergang sto for tur,
og jeg måtte støtte noen, for det er det jeg ville gjort,
som skulle kjempe, måtte det blitt Lucas,
for jeg tror at Lucas ville kjempet til døden.
-Jeg gjør det. -Handler ikke om størrelse.
Ja.
Uansett... Vi vil finne det ut om tre minutter,
når filmen slutter og vi tar av øretelefonene og setter i gang.
Ok. La oss slåss.
Takk for at dere var med oss, folkens.
Takk for at dere så filmen, og lyttet.
Det var moro.